Vad är det för fel på denna skit kropp????!!!!!
Jag har haft vissa *triumf kort* vad det gäller mat o vissa saker har jag alltid klarat så som potatis både kokt, stekt och mos samma gäller falurågrut (knäckebröd) och lite nudlar, det är ngt som alltid gått bra.
Men det är svårt nu, allt är svårt och *fastnar* eller va fan jag ska kalla det?
Ont gör det iaf =(
Jag åt lite nudlar tidigare, nu pratar vi verkligen lite också, och jag fick givetvis ont o vart illamående men då jag inte vill kräkas för jag blir knäckt av det plus att det gör ont även det så härdade jag ut och efter ca 45min avtog det onda, men det kan ju inte vara meningen att jag ska pinas för att jag vill ha ngt i magen?
Jag behöver oxå äta och jag vill äta min mage skriker efter mat, men någon gång ska jag väl få ordning på det men den dagen är inte nu och säkert inte inom det närmsta heller.
Skulle vilja veta vad det är som gör att det blir så här och det är ju inget nytt fenomen för mig utan haft det i många år nu frågan är bara varför det blir värre?
Varför blir jag sämre?
Kan ngn därute svara på det?
Tv4
Man är ju inte direkt snygg och jag tycker nog att jag med snälla ord såg ut som en skräck ödla på tv =//
Men nu har jag gjort det och förhoppningsvis så vågar även andra träda fram nu, då jag vet att de finns så många som lider i tystnad.
Får nu oxå se om detta kan ge mig ngn hjälp...
återkommer senare...
Just nu får de nog vara bra, eller va det för länge sedan?
Som det är nu kan jag acceptera att det skulle vara psykiskt också bara jag får veta orsaken till varför min kropp lägger av, varför maten *fastnar* och jag kräks.
Om dom bara ville göra en utredning på mig, lägg in mig på KSS i en vecka och ta reda på orsakerna.
Skulle vilja att dom gjorde ett ultraljud på magen och tarmarna, eftersom jag svullnar upp o har ont o så tror jag att det kan vara ngt fel, och sist dom öppnade va ju hela buken fylld av sammanväxter och tarmarna hade snurrat sig.
Vad säger att inte det blivit en massa sammanväxter igen, tänker eftersom dom särade på tarmarna så när dom läkte kanske det vart ngt knas?
Jag kan ju chansa på det ena än det andra men jag är ju ingen läkare så jag vet ju inte.
Och skulle dom efter den veckan inte ha funnit ngt fel då är det psykiskt men då får dom ju hjälpa mig med det också.
Bara ngt görs för det blir svårare och svårare att äta för var dag som går =(
Saker som tidigare fungerat rätt bra är ju knäckebröd, potatismos o vanlig kokt potatis, men det är riktigt svårt med det också nu..
Jag är hungrig och snurrig, känner att jag nog börjar bli aningen desperat efter att få hjälp på ett eller annat sätt.
Vill inte ha det så här mer, orkar inte... fan rent utsagt..
Men i morgon startar en ny vecka och som alltid så hoppas jag på en förändring om så en liten en...
Va rädda om er alla
Ett brev till klinikchefen på kss, en bedjan att få bli opererad...
Hittade ett brev jag skrev till klinikchefen på kss när dom hade nekat mig gbp operationen, vilket hopp man hade på den operationen och hur mitt liv skulle bli bara jag gick ner i vikt, men shit vad fel jag hade =( här kommer en kopia på brevet iaf. Och när man suttit så här i efterhand och läst det man skrivit blir jag ledsen och tårarna kommer, att man trodde så att en förändring skulle ske, att man skulle få ett så förbättrat liv..
Hej. Här kommer ett brev från mig ang min magoperation (som ej blev av). Hoppas att du/ni kan se mig från ett annat perspektiv efter ni läst detta.
Många svåra saker har jag gjort i mitt liv men detta blir nog en av de största utmaningarna, att få er att se mitt liv från mitt perspektiv, mina ögon och inte utifrån. Jag vill inte påstå att jag har det värst av alla, jag vet att så många andra har det värre. Jag tycker dock mitt liv är ett helvete och jag känner att det alltid varit så. Min vikt uppgång startade redan vid ett års ålder, men bvc sade till min mor att det skulle jag *springa bort*. Hon ifrågasatte detta många gg men fick samma svar om och om igen. Hon trodde att påståendet stämde men min vikt bara fortsätte att klättra uppåt. Jag kom upp i skol åldern, mobbningen startade i 2an och blev värre under mellanstadiet. Det hände många gg att min mor va tvungen att följa mig till och från skolan, dels för att se hur de andra betedde sig mot mig, men också för att skydda mig. Detta var en stor trygghet för mig. När jag gick i fjärde klass fick jag vara med min 5år äldre syster och hennes vänner på rasterna. Dom hämtade mig i klass rummet och följde mig tillbaka, allt detta för att vara säkra på att det inte skulle hända mig ngt.
I sjätte klass blev det lättare, jag hade fortfarande öknamn pga min fettma, men jag blev en av de *coola* som en del hade större respekt för. Den perioden blev jag inlagd för utredning på kss, barnmedicin, läkarna ville utreda orsaken till min fettma. Jag var inlagd i en månad och under den tiden tappade jag lite vikt, men med tanke på hur mkt jag kämpade för det borde jag gått ner mer.I sjunde klass vägde jag 115kg och var väldigt stor, jag blev i åttonde klass återigen inlagd under en månad för utredning. Denna gång skulle olika tester göras för att se om jag ev hade ngn sjukdom som orsakade min fettma. Jag skulle uppskatta om ni tog er tid att gå igenom mina journaler från den tiden, detta för att bättre kunna förstå vad jag gått igenom under min färd i vård apparaten.
Åren sedan den tiden har gått, och min livs situation har på olika sätt förändrats, jag vill även gå igenom lite av detta, så ni bättre kan förstå hur jag tänker och känner.
Jag blev muntligen lovad mag operationen av dr rydberg under ett möte med honom och min samtals terapeut per. Dr Rydberg hade då som enda krav att jag det följande halvåret skulle gå ner 10kg. jag var väldigt glad, lättad och lycklig då mötet var över. Under de följande 6 månaderna kämpade jag och tvingade mig själv till min yttersta gräns för att klara av vikt nedgången. Jag blev så desperat att jag i slutet av perioden endast åt nutrilette och promenerade flera timmar varje dag. Jag kände att jag försumade mina barn pga att jag gjorde allt för att gå ner i vikt, all energi gick åt till detta. I min atankar fanns det nästan inget annat än att jag måste klara av att gå ner dessa kg. Hela tiden förberedde jag mig mentalt på operationen, läste mkt och satte mig in i riskerna. Min dotter va då 5år och jag pratade med henne om varför jag inte hade så mkt tid till henne längre och förklarade att det berodde på att ni skulle *ta bort* min stora mage och att detta skulle få mig normal viktig till slut och få mig att orka så mkt mera. När min dotter förstått innebörden blev hon otroligt glad och sa att det inte gjorde ngt om jag hade mindre tid för henne ett tag om det ledde till att hon tillslut skulle kunna få sitta i mitt knä. Hon hade varit ledsen länge för hon kunde inte sitta i mitt knä, hon fick helt enkelt inte plats då min mage var i vägen. Efter det samtalet längtade och väntade hon, nästan tjatade om när operationen skulle bli av. Jag tänkte mkt under den här tiden på riskerna, men kom fram till att öven om jag inte skulle överleva operationen så skulle min kropp, min fettma en dag ta livet av mig. Det var väldigt jobbigt både psykiskt och fysiskt, jag förberedde mig på olika sätt, både praktiskt och mentalt. Jag pratade med anhöriga, mina barn, mina vänner. Jag gjorde i ordning papper osv i fall det värsta skulle inträffa.
När sen dr Kylebäck, under ett förberedande samtal, berättar att han inte tänker utföra operationen vart jag helt paff, jag tog knappt in vad han sa och besvikelsen var enorm. I den stunden släcktes allt för mig, han raserade allt med dom orden. Det var ett besked som gjorde oerhört ont och allting jag förberett mig på gick upp i rök. Jag blev också förvånad då dr Rydbergs klartecken för operationen inte längre gällde. Min dröm om att få bli normalviktig, leva ett normalt liv, slippa höra alla glåpord, Slippa se allas blickar, orka leka och springa med mina barn, kunna klä på mig utan att bli andfådd, kunna börja arbeta bort min sociala problematik, ja att helt enkelt få tillbaka ett liv, försvann. Jag hade en period i 19års åldern då jag vägde 85. Pga ekonomiska omständigheter åt jag ytterst lite och gick ner lite mer i vikt. Under den tiden var jag en social tjej, många vänner, ett fungerande rikt socialt liv och jag hade ingen social fobi. Denna viktnedgång höll dock inte i sig, jag träffade min då varande sambo, blev gravid och gick återigen upp i vikt. Detta ledde slutligen till att jag blev mer tillbaka dragen, ville inte umgås med andra och jag tappade kontakten med mina vänner. Jag skämdes för hur jag såg ut och för den jag blivit. När min dotter föddes levde jag enbart för henne, jag orkade knappt träffa ngn, knappt den närmaste familjen och min sociala problematik blev värre med tiden. Jag känner ingen tvekan för att detta har ett starkt samband med min viktuppgång.
Nu är jag skyggare för folk än jag var då min dotter var liten, jag skäms över den jag är och mår så otroligt dåligt av min fettma och mitt utseende. Jag kan tänka mig vad folk säger om mig då jag inte är med, och det gör ont. Mina barn och deras kamrater på dagis frågar varför jag är så tjock, och det gör ju inte saken bättre. Om barn reagerar på mitt utseende vad tänker inte andra vuxna då? Min socialafobi kommer sig ur min fettma, när jag var smalare hade jag inte alls det problemet. Det har också lett till depression och ångestattacker jag får medicinsk behandling för. Jag sitter dock inte bara inne som dr. kylebäck verkade orolig för, utan jag är ute och promenerar flera gg om dagen då jag har hundar som tvingar mig att komma ut. Däremot undviker jag människor och ser till att gå i områden som inte är så folktäta. Att gå och handla, träffa vänner på offentliga ställen, knyta nya kontakter, utbilda mig osv är helt omöjligt däremot. Jag får ångestattacker och det känns som om alla tittar på mig och ser ner på mig pga min vikt. Jag vill att dom ser mig och inte min fettma, den feta personen dom ser är inte jag och i dagens samhälle är man inte *godkänd* om man inte följer viktnormen. Det är så svårt att förklara men i stora drag känner jag så här.
Naturligtvis är jag realistisk, jag förstår att en ev operation innebär hårt arbete, engagemang, smärta och ett införande av nya rutiner och levnadssätt, men jag är beredd på det. Jag vill bli normalviktig, jag har viljan att bli det, jag behöver bara hjälp att komma igång. Jag blir 28år i år och jag vill må bra, jag vill se framtiden an med tillförsikt, jag vill slippa smärtan i kroppen – ryggen, benen och i mitt hjärta. Jag vill leva ett normalt liv där olika aktiviteter ingår, såsom att umgås med vänner, handla maten på ica under *rusningstid*, leka och busa med mina barn, helt enkelt ett normalt friskt liv som de flesta andra lever. Jag vill hitta mig själv, för jag har blivit en annan ju mer jag gått upp i vikt. Med hjälp av min samtalsterapeut känner jag att jag kommer klara av en operation. Vi har också diskuterat om KBT skulle hjälps mig vidare och få mig att må bättre, och vara bättre rustad inför framtiden.
Jag vill avsluta med att säga att jag av Dr. Rydberg blev övertygad om att operationen skulle bli av, och att slutligen inte Dr. Kylebäck inte ville utföra den på grund av fel orsaker. Jag är tacksam om Ni inte har förutfattade meningar om mig, utan ser mig, frågar mig vid oklarheter, och litar på det jag säger är sant. Ni sitter med beslutandemakten i Era händer, Och jag garanterar att det inte är ett ”slöseri” av tid, energi och samhällets ekonomiska resurser att utföra operationen av mig.
Jag kan slutligen bara be er att återigen överväga tidigare beslut, och ge mig en chans till ett fullvärdigt liv…
Med vänliga hälsningar Linda Söderlund
Vilken skit helg =(
Vad jag än har stoppat i munnen har kommit upp igen, har försökt härda ut smärtan som blir då det *fastnar* men har inte klarat så lång tid utan varit tvungen att kräkas för att slippa det onda.
Och gudarna ska veta att jag tuggar så sjukt mkt och noga men det hjälper ju inte, och även flytande kan kännas som om det *fastnar* så jag fattar inget längre =(
Jag har blivit matad med att det är psykiskt under så lång tid att jag börjar tveka på mig själv, tänk om det är psykiskt?
Men igentligen om det nu är psykiskt eller inte så behöver ju jag få hjälp o vård, jag är undernärd med näringsbrist och allt vad det innebär, proverna är åt helvete oxå.
Så i slutändan lär dom ju ge mig vård oavsett orsaker eller?
Jag skule vilja att dom gjorde ultraljud på magen, tarmarna o alltihop, för ngt fel är det då jag svullnar så sjukt mkt.
Den som väntar på ngt gott..... eller? Jag har ju väntat i flera år så jag vette fan om det ordspråket funkar på mig.
I morgon är jag med på tv då =// Nervöst jävlar.
men jag hoppas att det får flera människor att söka hjälp för det finns så många som inte mår bra o som fått så mkt komplikationer men man lider i tystnad, det har ju jag ox gjort fram tills nu.
Jag har kännt mig så skammsen och värdelös för att jag inte lyckades med min operation, och jag vet att man inte ska tänka så men jag gör det...
Vi får se om det blir ngn respons efter inslaget i morgon.
Reportern sa att det skulle sändas på morgonen men att det ev skulle bli ett längre på kvällen 18.30
Sen går det ju att kolla www.nyhetskanalen.se/skaraborg from i morgon om jag förstod han rätt.
Ne nu är det dags för att göra morgon på detta ställe, återkommer senare.
Nu backar vi lite mer än 4år bakåt i tiden...
Så nu e det snart dax för operation, svårt att förstå att det ska ske om 8 dagar och att inskrivningen är om 2 dar, detta är ju ngt jag väntat på nu i 4år!!!
Och nu är snart tiden inne..
Skrämmande på alla sätt men oxå känner jag ett enormt lyckorus!
Detta ska ju vara vändningen på mitt liv i fettma.
Tänk er jag har varit otroligt överviktig nu i drygt 27år, då min övervikt satte fart när jag va 1år.
Det är nu länge sedan Dr. K satt på det där lilla rummet o va så elak o trotts att allt va klart och det va ett inskrivningssamtal, så sa han nej!!
Men efter allt kämpande o möten o samtal är det nu dax för mig!!! ojojojoj sååå pirrigt det är!
Nu har jag kämpat länge på naturdiet, då jag har ett hopp om att det ska ge större chans att en titthåls op ska bli av, jag har under en månad tappat ca 10 kg!! Har inte vägt mig på 4dagar o tänkte inte väga mig förrens jag ska på inskrivningssamtalet den 9/1 ska bli kul o se om det hänt ngt på vågen då??
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Helt otroligt när man tänker efter vilken tid det tagit, i över 4 år har man väntat och för snart 3år sedan trodde man det va kört, trodde att jag skulle få leva mitt liv i fettma
Det är mer än pirr i min mage nu, nervositeten är enorm!!!
I morgon ska man in till Skövde, KSS för inskrivningsamtal, det är oxå nervöst haha!!
Äter färdig naturdiet 4st/dag, och hungerna har varit / är fruktansvärd!!!
Hjärnan tar kål på mig tankarna är kring mat mat och åter MAT!!!
Vill ena stunden bara sätta mig och vräka i mig det jag kommer åt!!
Det har varit nära flera gg nu att jag tagit ngt för jag är såååå sugen på gott!!
Tycker synd om mig själv då jag inte äter, sjukt va?!
Jaja bara att kämpa vidare nu, nedräkningen har börjat!!!
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Dom va jätte goa och trevliga, mot förra gången. huuuu!
Shit vad pirrigt det blev!
Nu ska det ske om 6dagar!!
Förstår ni?
jag har ju väntat läääääääänge på detta, och nu börjar nervositeten sätta in
Men jag fixar detta ska kämpa som en tok för att detta ska bli så bra som möjligt!! Hihihi...
Skriver mera när det närmar sig!
(jag fuskade idag och åt mat dumma dumma mig)
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Det jag kommer skriva nu hoppas jag tas på rätt sätt så jag inte blir klassad som en *dåre*
Om 5 dagar ska jag göra slut med det förhållande till maten jag har, förhållandet till *frossa* och i mellan åt känns det dock tufft.
Det är på ngt vis sorgligt att bryta upp, det är dock ett förhållande jag haft hela mitt liv både som liten och vuxen.
Mitt förhållande har funnits där då jag varit ledsen så väl som glad, det har tröstat mig, och nu ska jag göra slut med det.
Visst det e bra på alla sätt och vis och man kan inte vara lyckligare än jag är just nu, men tänk oxå på att det är det enda liv jag vet det ända jag haft och nu ska det vara slut?!
Och missförstå mig inte det e kanon att det äntligen ska vara över, inte en dag för sent, men det är oxå sorgligt det blir ett farväl....
From måndag startar ett helt nytt liv för mig, ett liv som är främmande på alla sätt, jag måste lära mig allt från grunden och lära mig att söka tröst på ngt annat sätt... det känns tungt på alla sätt men oxå befriande.. jag ska äntligen få ett *normalt* förhållande till mat där jag inte vid varje måltid äter som om det aldrig mera skulle finnas mat, jag måste lära mig att det kommer en morgondag, och att maten räcker och att det kommer alltid finnas där, jag måste lära mig att tugga och smaka på det jag äter och framför allt inte *vräka* i mig mera...
Så ja, trotts att jag sprudlar av glädje och är jätte lycklig så är jag ledsen för att jag ska göra slut med ett förhållande jag haft i 28 år...
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Ojojoj nu är det inte långt kvar, om ni visste vad det finns fjärilar i min mage =))
I 4år nu har allt kretsat kring att få denna operationen och om ngr dagar ska det äntligen ske, men det är just det denna tiden har varit till att tänka på open, inte vad som kommer sen tiden efter open och om ca ett år!!
Jag tror nog att min nervositet ligger i att lämna det liv jag levt det ända liv jag vet om!
Där man tröstar och dränker sina sorger i mat mat och åter mat!!!
Man har varit en missbrukare utan dess like i just mat och allt som tillhör den kategorin, och from måndag finns inte det livet, det missbruket och det gör mig rädd!
Vad ska man ta till då?
Vad kan man göra i stället för att trösta sig i mat?
Jag har levt i 28 år varav 27 av dom med övervikt =/
Hur ser ett liv ut som normalviktig?????
Jag har inte en aning och jag tror det är detta som skrämmer mig!
Vem kommer jag att bli och hur kommer jag att leva?
Hoppas på det bästa!!!!
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Forts följer......
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
nu va det dax att åka o göra min Gbp!!!!!
Äntligen har min stund kommit!!! Nervöst som bara den! Känns som om mitt hjärta sitter utanför kroppen och slår Skriver nästa gång då jag har ork till det!! Skänk mig en tanke idag --------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
nu e det gjort!
Den 15/1! Men......
Det visade sig att det va problem när dom skulle sy ihop magfickan med tarmen så tisdags morgon var det bara att åka iväg o göra en kontrast röntgen för att se, ngn timme senare kom Kirurgerna in och sa att det blir op igen då det var läkage i magsäcken...
Så nu har man både en massa titthål och öppet snitt
Låg på postop fram till fredagen sen kom jag upp på avdelningen och igår den 23/1 fick jag åka hem
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Har inte kommit in i alla rutiner ännu, men det har ju bara gått lite mera än 2 månader.
Man får redan kommentarer om att det märks så mkt osv, men jag då??
Jag ser den jag va innan open, samma mage samma häng =(
Det innebär ju att man har inte mkt som sporrar en, trodde nog att jag skulle känna att jag gått ner, kanske se oxå, men det finns inget.
Mätte mig igår och jag har nästan minskat 40cm i midjan och jag ser ju vad siffrorna berättar och jag märker på dom att det minskar men när jag tittar på mig själv ser jag den samma =// *suck*
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Har nu gått ner nästan 47kg och det innebär att jag iaf passerat hälften av vad jag ska ner.
Har 29kg kvar + - och jag borde tycka att det är så skönt men hepp inget, finns inte där och jag känner mig förtvivlad men det ska väl ändras, hoppas jag verkligen...
när jag ligger strax under 90 måste jag ju se/känna det annars vet ja inte var ja ska ta vägen...
Kram till er från en halv knäckt Linda
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Det var lite jag skrev innan operationen och även efter.
Känner att det inte är så upplyftande att läsa om det då jag hade sånna visioner om hur livet skulle bli efteråt, men men nu är det som det är och man kan inget göra åt det.
Fredag hela dagen lång...
Vissa dagar går det ju lite bättre att försöka få i sig ngt medans vissa dagar funkar inget.
Idag kände jag att jag kanske hade en av de bra dagarna (vilket inte händer allt för ofta) så jag bestämde mig för att försöka med lite mat intag.
På morgonen klarade jag av lite mindre än 1/3 av en lingongrova, vilket jag fick behålla, men det gjorde sjukt ont men jag härdade ut, ibland släpper det o ibland inte, skumt det där.
Sen en riskaka som jag oxå fick behålla =)
Till lunch fick jag i mig ngr gafflar potatismos, men de började göra så ont att jag inte vågade försöka äta mer.
Sen på eftermiddagen försökte jag med lingongrova men fick kräkas, och nu på kvällen fick jag i mig lite sallad, färs och 4 nacho chips och fick behålla det =)
utöver detta så dricker jag ju kaffe o en hel del vatten.
Sen måste jag återigen tacka er för era kommentarer dom betyder nog mer än ni någonsin kan förstå och för första gången på 4år känner jag mig inte längre ensam, missförstå mig inte nu för jag önskar ingen detta helvete, men jag har levt i det tysta och trott att det inte alls fanns många som fått komplikationer eller liknande efter sin gbp operation, man hör ju aldrig det negativa.
Man blir matad om hur bra denna operation är och hur lyckliga alla blir, det får mig att skämmas inte vilja visa mig för jag lyckades inte med min operation, jag lyckades inte bli lyckligare bara för att jag gick ner i vikt, skammen sköljer över mig och jag känner mig bara så enormt värdelös, men men nog sagt om det =P
Ingen har ringt i veckan heller =(
Varje gång mobilen ringt har jag hoppat högt i hopp om att det skulle vara kirurgen som ringde, men inte!
Så denna vecka har jag väntat o väntat på det samtalet, men det kom aldrig =//
Det jobbiga är ju att jag va så taggad att prata med kirurgen om vad jag anser jag har rätt till för vård, vad jag vill att dom ska göra.
Men eftersom samtalet inte kom känner jag mig bara *tom* just nu, men hoppas på nya krafter tills nästa vecka.
Jag har så kloka människor omkring mig, dom är bara så bra.
Och när man lever mitt i allt detta så är det så svårt att tänka klart, att ha en plan för hur man ska gå vidare.
Det är då dom där kloka människorna finns =) som ger mig lite hopp i deras resonemang och hopp!!
Så efter ett samtal med J (hon är sjuksköterska men känner henne pga annat) Känner jag att jag har en liten plan iaf.
Så på måndag ska jag ringa kirurg och begära journal kopior från januari 2007, sen ska det ju bli lite intressant att se vad som händer nästa vecka =P
På måndag sänds mitt inslag på tv4 skaraborg första va nog 6.30, 7.30, 8.30 och även 18.30.
men man kunde också kolla from måndag på www.nyhetskanalen.se/skaraborg
Vet inte om ja tycker de e jätte spännande att få se sig i tv rutan, haha kommer ju sitta o skämmas i min ensamhet för om jag inte har fel så sägs det att man ser 50kg tyngre ut på tv? ;)
ne ni underbara läsare nu är det dags för sängen och hoppas på att vakna med nya krafter i morgon.
Nattinatt
En jobbig kväll...
Ibland som idag får jag för migg att jag ska äta ordentlig mat och jag vet ju att de med störst sannolikhet inte kommer att gå, men jag vill ha mat känna smaken och att låta magen få ngt, den skriker ju efter mat eller ja hela jag skriker efter mat.
De började med en halv lingon grova med smör o ost, ååå ja va såååå sugen på det och tog ngr tuggor sen va det kört, smärtan som blir av att de känns som om det *fastnar* är vidrig.
Jag brukar försöka hålla ut ett tag för att se om de ger sig, men oftast gör det inte det och smärtan blir så mkt värre att det ända jag kan göra för att få bort smärtan är att kräkas o efter det har jag ont i magsäcken i stället men den värken är inte lika vidrig.
Till middag serverades kyckling och potatisgratäng, det lukta såååå gott ska ni veta.
Så återigen bestämde jag mig för att försöka, om inte annat skulle munnen få smaka på mat =P
tog kanske tre gafflar sen *fastna* det igen och jag klarade inte av smärtan alls denna gång så det va bara att gå till toa =(
Nu värker magsäcken så jag tror den ska spricka eller ngt, hatar det.
och det sjuka är oxå när det känns som om det *fastnar* så handlar det inte om att jag tuggar för dåligt eller så för jag e sjukligt noga med det, och även rinnande föda känns som om det 'fastnar*
SKIT SKIT SKIT!!!!
Som om inte det hade räckt så är jag ju så sjukt svullen över magen o det gör så ont =( i natt fick jag sova med en gördel som höll in magen då gjorde det inte lika ont så jag lär göra samma i natt...
Just denna kväll känns alltt så hopplöst o lönlöst, min energi e helt borta och jag orkar inte kämpa för min rätt att bli hörd och få vård.
Skulle bara vilja krypa ner i sängen o dra täcket över mig och inte komma fram förens min kropp är "fixad"
Tänk om...
Och tänk om det inte hjälper alls, jag vet att jag är egoistisk nu men jag gjorde inslaget först o främst för egen del då jag behöver hjälp, en utredning för att ta reda på var felet är för så här orkar jag inte ha det mer.
Och jag lovar er att om jag någon mer gång får höra att det är psykiskt vet jag inte alls vad jag ska göra.
Tragiskt också att bara för man mådde dåligt psykiskt innan open så får man leva med den stämpeln och jag hatar det.
Visst jag mår sämre psykiskt idag än innan open men det är ju inte därför kroppen rasar, hur ska jag få dom att förstå?
Och som jag skrivit tidigare så är jag inte en person som åker in i tid och otid utan jag ska vara nästintill död då, och jag vet att det inte är bra men med min problematik stannar jag helst hemma och hoppas på att allt det kroppsliga ska försvinna.
För jag hanterar inte psykiskt att åka in till akuten och sitta o vänta på att ngn har tid för mig.
Utan jag måste ha en tid och då få komma in i ett ensamt rum när jag väl är där och jag tror att dom inte förstår pga det.
Som dom ofta säger: OM det nu är så jobbigt som du säger får du ju åka in.
Men varje gång dom sagt så har jag stunde innan förklarat hur jag mår psykiskt och att jag inte klarar det utan att allt måste flyta på och väntan kan inte ske i ett väntrum utan där det inte finns folk.
Och sammtidigt kan jag väl förstå att dom tvivlar för en normal människa hade aldrig orkat ha det så här i 4år.
Men helt ärligt kan jag oxå säga att hade jag inte haft det psykiska också hade jag kanske åkt in, men nu spelar det inte ngn roll för det är som det är.
Jag är en komplicerad patient som har otroliga svårigheter att klara ngt alls pga det psykiska och fysiska, kunde ju tyckt att det räckte med en av dom åkommorna men inte då..
Men ni som känner mig vet ju att jag är ju inte förföljd av tur precis..
Tankarna snurrar vidare.
Ha en underbar dag mina kära läsare
Jag klara av det, men är helt slut nu...
Tanken var att träffa tv4 skaraborg för att göra ett inslag om baksidan av en gbp operation, eller ja berätta min sida av operationen, hur det faktiskt kan gå.
Men vet ni vad jag gjorde det, jag klarade faktiskt av det.
Katja var ju med då hon också är opererad men till skillnad från mig mår ju hon bra efter sin operation.
Vi va ute och gjorde inslaget, nervöst o kallt.
Men journalisten Mats va riktigt trevlig vilket gjorde mig väldigt lugn.
Han trodde inslaget skulle visas på måndag och jag kan ärligt säga att det inte är så spännande att se sig själv, man är ju inte den snyggaste precis =P
Men jag hoppas någonstans att efter detta ska Kss ta mig på allvar och verkligen lyssna på mig och förstå att det inte står rätt till med mig o min kropp.
Och förhoppningsvis så kommer flera träda fram då jag redan efter dessa dagar med öppen blogg fått enorm respons från personer det gått bra för men även dom som inte alls mår bra.
Väntar fortfarande på samtalet från Kirurg men de kommer väl så småningom denna vecka..
Ha en fortsatt bra dag där ute alla...
Änglar dom finns <3
Vi har aldrig träffats, tyvärr, då jag tror vi skulle komma så bra överens, men hon finns där stöttar med sina underbara ord, sånt här betyder allt för mig och det får mig att ta mig igenom hinder jag aldrig trodde jag skulle klara.
Så tusen tusen tack du underbart vackra Angelina <3 önskar jag kunde förklara vad det betyder för mig.
Så här stod det, jag hade pmat henne innan ang vad det är jag ska göra idag o frågade henne om hon tyckte jag va korkad som gjorde det.
Nej, absolut inte, du är INTE korkad, jag tycker det är oerhört starkt av dig, och tänk att dina ord, o dina åsikter kan hjälpa många som har liknande bekymmer...se dig som en inspiration för så många som lider i det tysta.
Jag är så stolt över dig så du anar inte.
Du är en stark kvinna även om du inte inser det själv när du vaknar o inte vet vart/ vad du skall ta dig till, men det här var en vädligt fin gest att du kan dela med dig av dina erfarenheter till andra.
Jag håller alla mina tummar och tror starkt på dig...tänk som sagt på alla du kan hjälpa!
Nu mina läsare håller vi tummarna på att detta går vägen!!
Kvälls funderingar...
I och med att jag gjorde denna operation och alla negativa sidor av operationen började visa sig så märkte jag mer och mer hur jag förlorade mig själv, och den tjej jag var innan sakta började tyna bort.
Jag blev mer låst i hemmet och kände mig inte alls social.
Och under åren som gått känns de som om jag drar mig undan mer o mer och som det är nu har jag inte ngt direkt socialt nätverk längre, och det är tufft för man känner sig så ensam i detta och har gjort under 4års tid.
Men jag har ngr nära o dom vännerna kommer förhoppningsvis alltid finnas där.
Pratar mkt med en barndomsvän om allt detta o även fast hon inte kan förstå så försöker hon iaf och det betyder allt.
Härom dagen pratade vi om min sociala fobi då säger rebecca:
Du är ju igentligen en mkt social person Linda för du vill ju ha besök av dina vänner och du talar med dom i telefonen, jag tror att till stor del så har din socialafobi med ditt fysiska mående att göra...
Tänk om det faktiskt till viss del kan vara så?!
Fast grejen är ju den att nu är det som det är, min kropp är trasig och jag mår inte bra psykiskt.
Jag kan fundera ihjäl mig på orsakerna till varför det blivit som det blev eller varför jag aldrig kan få vara lycklig utan miljoner problem, hur tragiskt jag än tycker det är så måste jag nog acceptera att detta är min vardag, mitt liv och min verklighet.
Hela dagen har jag gått o funderat, marken känns ostadig och jag har yrsel, livrädd för att ramla eller svimma är det så här det blir när kroppen har slut på alla närings depåer?
Tycker de e aningen skrämmande när man inte har en aning om vad som är fel med ens kropp, kanske det är lätt fixat, kanske får man lära sig att leva med det....
I morgon är tanken att jag ska göra en enorm sak, ngt som jag inte ens kunde drömma om, men i det skick jag är i nu så är jag desperat, jag behöver få vård o samtidigt vill jag berätta om de negativa med en gbp op.
Men nu idag har jag börjat tvivla på mig själv o mitt mående =(
Det kanske bara e jag som är en gnäll kärring, det kanske inte är så illa som jag vill ha det till för det finns ju dom som har det värre.
Shit tänk om jag förstorat upp ngt som igentligen är en fis i sahara öknen lixom =S Opppps...
Hatar att känna så här, men jag säger ofta att jag börjar nog bli en hypokondriker ;) Fast då tröstar mina nära mig med att en hypokondriker söker vård i tid och otid =P och det är ju ngt jag absolut inte gör..
Men idag va jag nere och lämna blodprov, men det kändes som ett maratonlopp att gå ner =// 8 rör vart de iaf... ska bli riktigt intressant att jämnföra resultaten från gången innan..
Ne ni nu e det nog dags för sängen så nattinatt alla...
Usch jag ser riktigt gammal ut ju =(
Allt verkar gå hand i hand...
Som jag skrivit innan känns min kropp väldigt sjuk, ni vet när man e förkyld med feber så känns kroppen sjuk så är det för mig fast jag inte har ngn förkylning.
Den känns utmattad och sjuk vilket gör att jag orkar inget o varje steg jag tar är så ansträngande.
Det snurrar konstant och jag är rädd för att ramla eller rent av svimma.
Alla kroppsliga symtom gör att ångesten kommer fram och jag tror att allt är samman kopplat på ngt sätt.
Tror att ovissheten när de gäller kroppen gör att jag framkallar en massa ångest eftersom jag är så rädd när jag inte förstår vad det är för fel på kroppen.
Dom säger att hoppet är de sista som dör hos människan men jag måste erkänna att jag har inte mkt hopp kvar om att få hjälp, om att få ett drägligt liv och någonstans känns det tragiskt.
Min mamma fråga mig igår om det trots allt inte va bättre nu än innan open om man ska se till värk m.m men det e ju inte bättre.
Som 160kg koloss hade jag väldigt ont i ryggen, lite i knän o händer. Jag va ju absolut inte smidig o kunde inte sitta på golvet o leka med barnen m.m
Men idag som 70kg har jag ondare i ryggen, höfterna, bäckenet, händerna, axlarna o nacken. jag får inte sova en hel natt utan vaknar av smärtorna, jag kan inte sitta på golvet eller ta ett bad för det gör så ont att sitta på hårt underlag.
Jag klarar knappt av att gå någonstans för det snurrar så i huvudet och att va borta en dag är nästan omöjligt eftersom jag vill inte äta borta för jag vill inte kräkas hos ngn annan.
Så i det stora hela mår jag faktiskt så mkt sämre nu o klarar mindre saker och det var ju absolut inte min mening.
Så summan av detta är undernärd med näringsbrist och värk = MYCKET ångest!!
Nu ska jag förbereda mig för att ta mig ner till vct för att ta alla värden en gång till, jag har ju papprena på förra provtagningen som gjordes för ca 6mån sedan så det ska bli lite intressant att jämnföra det.
Återkommer senare..
ha en bra dag där ute... =)
Kan det vara psykiskt????????
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/foto0175_128878391.jpg)
och här är ett kort då jag nästan inte är svullen alls
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/foto0183_128878457.jpg)
Frågan återstår kan jag framkalla detta själv, kan det vara psykiskt???
Korten tagen med mobil vilket inte gör det riktigt rättvist och ni får även tänka på att jag fortfarande är lite svullen på det sista kortet, ska lägga in när jag inte är svullen alls oxå.
Komplikationer...
innan jag gjorde min op så läste jag på om den, jag läste mkt om människor som det gått bra för och som va oerhört lyckliga, men som sagt jag läste även om negativa delar av denna op.
Men då 2003 kan jag ärligt säga att det fanns inte så himmla mkt om baksidan av operationen, eller så va jag naiv o ville inte se.
Jag vägde 160kg och klara knappt av att göra ngt alls med mina barn o dom var och är det viktigaste jag har, det fanns inte ens utrymme i mitt knä för dom att sitta.
och droppen va nog när jag o familjen va ute o gick och skulle gå upp för en mindre men brant backe och mitt hjärta gick i högvarv o jag va säker på att jag skulle dö.
Nästan uppe föll jag ihop i en hög av utmattning och fick krypa den sista biten, det var förnedrande på alla plan.
Jag grät och skämdes inför min familj =(
Nätterna hade blivit jobbigare ochså med svårt att andas m.m
Då tog jag ställning till att göra operationen, för snart skulle jag säkert dö i sömnen.
För hur det än va så enligt mig kunde det ju fan inte bli värre...
Om inte super bra men bättre, och att jag iaf skulle få finnas där för mina barn att dom skulle ha ett knä att sitta i när dom ville bli tröstade.
Att jag skulle kunna sitta på golvet o leka.. jaga dom ute o spela boll ja allt sånt en 160kg koloss inte kunde.
Och visst jag hade lätt kunnat acceptera ngn komplikation men inte detta helvete, det va jag helt oförberedd på!!
Min kropp känns nästintill helt död vid detta laget, och om det va ngt jag hade med i beräkningarna? absolut inte!
Att jag under denna tid skulle ha utsatts för olika operationer och ändå inte må bättre.
Jag kunde nog aldrig ana att man skulle kräkas varje gång man åt eller att tårarna av hopplöshet skulle rinna varje dag.
Smärtorna som gör att hela kroppen viker sig.
Att känna sig så värdelös som människa är inge skoj och det är ngt jag känt hela mitt liv men tanken va att slippa det efter denna operation att känna sig värd ngt överhuvudtaget.
Men jag tror jag känner mig så mkt mer värdelös idag än som tjockis, så inte ens en magoperation o en viktnedgång klarade jag av.
Jag har enorma skuldkänslor inför min familj, mina barn.
Min 11åring är ofta orolig för mig, för hur noga jag än försöker dölja mitt mående så vet hon när jag springer till toa o kräks, hon ser när jag inte kan gå rakt pga smärtorna, och då säger jag ändå till henne att det e inte så farligt bara jag som e känslig.
Tårarna slipper dom se för antingen gråter jag mig till sömns eller så gråter jag efter jag kräkts.
Ibland hör man folk säga "ja men du visste ju om att man kan få komplikationer" och återigen känns det som om jag måste försvara mig, och missförstå nu inte mig jag är jätte glad för er det gått super för att ni mår bra o är lyckliga, men sen finns jag o många med mig som mår skit och att då ha orken att försvara vad man visste eller inte innan open finns inte.
Visst jag kanske borde acceptera att detta är mitt öde, efter 4år ska man väl vara van?
Men nya åkommor tillkommer varje år, olika smärtor, rädslan blir då större att dom aldrig kommer kunna *laga* mig, att detta är mitt öde, mitt liv min vardag så länge jag finns kvar på jorden, och jag är vettskrämd...
Orken o kraften börjar ta slut även för mig...
Nattinatt där ute
Oron hänger som ett moln över mig
Tankarna inför samtalet med kirurg är många och den värsta oron ligger nog i att för hundrade gången inte bli trodd utan att han säger igen att det är psykiskt då vet jag verkligen inte vad jag gör, orkar nog inte med mer motgångar om jag ska vara ärlig.
Sen är det ju den ständiga väntan på just samtalet då jag inte vet alls när han ringer, mer än att han ringer under veckan... så jag hoppar väl högt var gång telen plingar.. om ja inte minns fel är de kirurg haraldsson som ringer då modin e borta en vecka till.
Sen ringer min läkare från vct i morgon oxå, hon är så bra och hon tvekar heller inte på mina ord vilket är guld värt, ska se om hon kan ringa kirurg o förmedla att jag varit där ngr gg pga hur min kropp är osv, ska be om ny provtagning i morgon, kolla alla värden för om dom va skit innan kan jag ärligt säga att dom e sämre nu =( sen ska ja gå o va nojjig för dom prov svaren oxå, pust inte lätt att vara jag ibland ;)
Så hur har det gått med *maten* för min del denna helg då?
Fredag va det kyckling tacos o jag va så sugen så jag försökte, men givetvis gick det inte utan jag kräktes.
Efter en stund provade jag med det underbara knäckebrödet mumms blev dålig av de oxå men slapp spy.
Lördag prova jag tacos igen,(ibland kan det gå det är olika från dag till dag så det jag kan äta idag behöver jag inte kunna i morgon, skumt det där) men inte då fast jag fick bara ont o slapp kräkas men jag tog då bara en tugga oxå =/ men fick senare i mig en halv påse nudlar =) weeee
Idag söndag åt jag en halv påse nudlar igen o fick behålla det, blir så glad då.
Sen koka jag soppa typ med bitar av potatis, morot, selleri o falukorv me mkt vatten o kött buljong o det kunde jag äta, shit så glad jag blir o min mage med som ofta skriker efter mat...
Och för att inte glömma... tusen tack Katja för hjälp med räknaren
ha en bra kvll alla i morgon ska ja lägga in nya krops kort haha spännande va? ;)
Vad har ni fått ordinerat???
Olika från sjukhus till sjukhus...
Det jag har utskrivet är:
Kalciopos D
Duroferon
B12 spruta (innan de becozym)
B-vitamin
Omeprazol
Sen va det ngt mer men de står still i huvudet just nu =//
Problemet med mig är att jag utöver dessa tabletter har tusen andra för värk o ångest så jag får prioritera.
Eftersom jag kräks som jag gör är det inget mysigt alls att kräkas efter medicin intag överlag.
Så vad de gäller vitaminerna är det bara b12 sprutan jag tar =( vet att det är fel med vad ska man göra?
Sen magen totalpajja med magsåret bla får jag ännu ondare av järn så jag kan inte ta den.
Så nu är frågan jag har vad tar du efter din gbp operation?
Kram på er alls där ute
Hahaha
Fredag kväll och jag är hungrig!!!!!!!
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/img0004_128413208.jpg)
DOOOOOOH!!!! Kan ju inte va som alla andra heller...
Ha en underbar fredag alla där ute...
Just denna sekund känns det så här...
Just idag mår jag bra
Jag förs framåt av kraftiga vindar
Just idag är jag stark
Just idag mår jag bra
Jag har tron på mig själv på min sida
Jag har väntat så länge på just den här dan
Och det är skönt att den äntligen kommer
Väntat så länge på just den här dan
Den ger lust när den kommer
Jag ser måsarnas flykt
Jag ser solglittrets dans
Jag ser framåt mot härliga tider
Jag ser kvinnornas steg
Jag ser ögonens glans
Jag har tron på mig själv på min sida
Jag har väntat så länge på just den här dan
Och det är skönt att den äntligen kommer
Väntat så länge på just den här dan
Den ger lust när den kommer
Jag hör skrattande barn
Jag hör slussarnas brus
Jag hör till de få som kan leva
Jag hör inre musik
Jag hör vindarnas sus
Jag har tron på mig själv på min sida
Jag har väntat så länge på just den här dan
Och det är skönt att den äntligen kommer
Väntat så länge på just den här dan
Den ger lust när den kommer*
Av Kenta Gustafsson
Kontakt...
Jag har fått mkt kommentarer av goa personer som tyvärr oxå sett baksidan av denna operation, och återigen är det fruktansvärt skrämmande att se att "vi" är så många och då har jag bara haft öppe denna blogg i knappt 2dygn =//
Jag hoppas jag ska kunna hjälpa ngn därute med mina ord med mina tankar och med allt jag upplevt, men jag vill oxå säga trots att det är en tröst att jag inte längre är så ensam som jag känt mig så önskade jag aldrig ngn annan detta helvete man lever pga komplikationerna =((
Men vill ni får ni adda mig på msn eller skicka iväg ett mail...
jag finns på [email protected] och jag kommer svara er så fort jag kan.
Är sjukskriven o hemma så msn är igång om dagarna iaf =)
Va nu rädda om er där ute och sluta inte kämpa, vi är alla värda ett värdigt liv vilket jag sakta börjar inse att även jag är
Ett missbruk...
Måste ju säga att under min resa som vikt opererad önskar att jag hade haft en mentor vid min sida som kunnat vägleda mig igenom alla hinder som skulle komma under min resa, men nu va de ju inte så utan jag fick lära mig allt den hårda vägen.
Jag gick in i varje hinder i full kraft och föll varje gång lägre o lägre..
Innan åt jag o jag åt o åt, nu va det ju inte mat i största utsträckning utan godis, mackor o sånt, jag har alltid trots min enorma vikt varit så kräsen när det gäller mat, och som vi alla vet va det ju en tröst att äta helt enkelt.
Men det jag inte insåg eller ens hade en tanke på då var vad som skulle hända när ja inte kunde äta på samma sätt längre, nu i efterhand kan jag ju faktiskt förstå hur det kunde bli som det vart.
Efter 7-10mån lite svårt att veta exakt när så utan o tänka på det så började jag dricka alkohol o i början va det ju i mindre mängder man typ fin drack.
(Måste ju lägga in en parantes att innan jag opererades kunde jag få i mig sjuka mängder alkohol o ändå bara stanna vid berusad.)
Men intaget ökades vid varje till fälle o jag vart till slut så sjukligt onyckter vid varje tillfälle jag drack att det blev black out och minnet finns inte, det kunde hända saker under min black out som jag inte hade en aning om för jag trodde jag gått o lagt mig, hela denna period va sjuklig och tyvärr tog det ett tag innan jag insåg detta och jag hann o göra många människor illa vilket jag aldrig kommer förlåta mig själv för, människor som absolut inte förtjänade det hamnade i min väg o fick då ta smällarna som följde.
Jag va deprimerad och det kändes som jag i stortsett förlorat den person jag var innan open.
Så under en period hade jag bytt mitt matmissbruk mot alkoholen =( ngt jag absolut inte är stolt över men jag känner att det oxå inte är ngt att dölja för det va ju så här det va.
Och när jag drog ner på det tog benzon ett större kliv i mitt liv och det vart min tröst, så igentligen kan man säga att jag bytte matmissbruket mot två andra missbruk, ngt jag får bära med mig under livets gång och jag kommer nog alltid ha dåligt samvete över det oxå.
men det fanns ingen där att förklara för mig att det nog inte va så konstigt att det blev så här, för nu när man fått perspektiv på det hela är det förståligt inte för att jag försöker försvara mitt beteende för det gör jag inte det va åt helvete FEL.
Men det va så det vart, har ngn där ute känt eller hamnat i ngt annat missbruk efter open?
Jag lärde mig sen att de räckte att dricka 2,8% öl o de gjorde mig berusad/full men inte dum i huvudet på samma sätt.
Idag har det gått över 1år sedan jag rörde alkoholen, inte ens smakat.
Benzon har jag inte rört på ngr år o det är ngt jag tänker hålla mig borta ifrån så länge det går, det va riktigt tufft att ta sig ur benzo träsket ska jag säga.
Idag har jag inget missbruk, tack o lov men jag har heller inte funnit mig själv än o jag tror den linda jag var innan open dog iochmed att jag gjorde den =(
Vet igentligen inte vad jag ville med detta inlägg kanske bara få ur mig det eller få er läsare att förstå att det nog är rätt vanligt att ett missbruk byts rätt lätt ut mot ett annat, och man är nog inte sämre människa för det utan vi är ju i grund o botten matmissbrukare och om det blir som för mig att det inte alls funkar med mat då tar man till ngt annat, det är en lätt flyktväg och vi är ju inte annat än människor.
Ha nu en trevlig fredag mina läsare och återigen tack för era kommentarer <3
Fundilerat lite mera...
men för var dag som går får jag höra om flera o fler personer som fått massa komplikationer efter denna gbp operationen, o sammtidigt som de på ngt sätt är skönt att veta att jag inte är ensam så känns det ju för jävligt helt enkelt, för detta liv, med andra ord ett liv av komplikationer efter en operation man gjorde i syfte för att få gå ner i vikt samt slippa en massa kremper, har gjort att det uppstått så mkt annat i stället.
Jag som ansåg att om jag gick ner skulle jag bli *fri* på så många plan, men inte.
Man är ju mer låst nu än innan, jag kan ju inte äta borta då jag upplever de så jobbigt att springa ifrån o kräkas borta och sen är det ju detta med smärtorna som kommer när dom känner för det o då behöver jag lägga mig eller sätta mig i en varm dusch och det är ju inget man gör varstans =/
Men iaf tillbaka till detta med att jag inte e ensam i komplikations världen efter en gbp operation.
Märker mer o mer att jag på ngt knepigt sätt känner mig lättad i att inte vara ensam, visst de e klart att jag visste att det fanns andra med olika komplikationer men inte i denna utsträckning!
Helt otroligt hur det tystas ner, men frågan är ju kvar om man visste om allt detta som hänt mig o hänt andra hade man skippat operationen då eller hade man tänkt att det inte händer mig?
Med störst sannolikhet hade jag nog tänkt att det inte händer mig o genfört den ändå!
Känner att det mest e knasigt pladder just nu =P
Igår och i förrgår va jag så glad =) jag kunde äta lite av Anders hemma gjorda piroger med köttfärsfyllning, WOOHOO!!
okej det va ju inte massa men lite lite av brödet o sen innehållet o även fast jag fick mkt ont så kräktes jag inte!!
Säkert svårt att förstå men efter att ha levt på knäckebröd, falurågrut, till frukost lunch middag o mellis o bara smör på så kändes de underbart att få i sig lite normal mat =)
Det behös ju inte så mkt för att jag ska bli överlycklig =)
Jag har mkt tankar kring allt jag fått veta det sista osv men jag återkommer med ett nytt inlägg..
Och tack alla för era kommentarer sånt gillas.
Ha nu en toppen dag alla där ute..
Kramar från mig
I dags läget är det så här....
Min mor ringde ju den där fruktansvärt otrevliga sköterskan på kirurg, som desutom va lika jävla otrevlig mot mamma, men hon skiter ju i det medans jag blir knäckt.
men iaf nästa vecka ska en kirurg ringa mig o det va en av de opererande kirurgerna för bråcket m.m.
Nu är det ju så att dom vid bråck operationen opererade in ett nät för att oxå hålla tarmarna på plats men jag tror till stor sannolikhet att det har gått upp ner till och att tarmarna nu åker ut där o kläms åt *opps* o de e ju ingen höjdare alls.
Symtomen är samma som innan magen svullnar upp ngt så sjukligt o smärtan infinner sig direkt o detta vid ngt som helst matintag eller vatten intag...
just nu lever jag ju på äckligt äckligt knäckebröd o har gjort x antal veckor, det e ngt jag i regel inte behöver kräkas av o inte heller få så ont.
Sen att jag har konstant ont i mag/tarm region e ju en annan femma.
vatten kaffe ja vätska överlag gör mig oxå svullen så jag är väl nästintill hundra på att det är detta som spökar igen.
Sen är frågan när dom gjorde den open så va det ju sammanväxter i hela buken o tarmarna var tvinnade, jag fick hög feber o de började oroa sig att de hade klippt hål på ngn tarm, men inget mer gjordes nu är frågan (efter jag googlat) har det återigen växt samman o tvinnat sig? och varför görs inget ultraljud på buken? ja en sak är säker han ska få sjukligt många frågor då han ringer den stackars kirurgen så det så, på han bara ;)
Annars fortsätter allt i samma anda samma smärtor samma tårar, jävligt trakiskt menar jag om de fick ske en förändring =P
Välkommen till min nya blogg!
Jag hade då varit överviktig sen barn och vägde 160kg!
Idag väger jag 70kg och har nog drabbats av alla bakslag denna operation kan ge =(
Mitt liv min tillvaro har blivit ett helvete och att överleva var dag är en enorm kamp..
Denna blogg skriver jag nog mest för min skull och ni som vill läsa i den ska oxå vara medvetna om att det är mest negativt, för livet blev inte lättare och jag är absolut inte lyckligare snarare tvärtom och tårarna rinner var dag...
Här kommer ni kunna läsa om min kamp och om hur man ibland måste kämpa o slåss för att få den vård man kan anse att man har rätt till..
ngt ni undrar över e det bara att skriva en kommentar så återkommer jag =)
Btw this is me....
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/img0002_128199623.jpg)
Lite kort....
Klicka på kortet för full storlek..
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/jag_128200297_thumb.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/jag2_128200328_thumb.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/jag3_128200365_thumb.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/jag4_128200390_thumb.jpg)
Detta är ett kort som togs 10mån efter operationen
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2462259/images/2011/85kg_128200622_thumb.jpg)
Ännu nyare kort är på ingång...
se där
Men jag har verkligen ingen ork till det jag har massa jag skulle vilja skriva men orkar inte, det e tungt o jobbigt.
Så jag tar det när ja orkar det i stället.
Kraften hos mig är borta, jag kräks lika mkt men har nu mer ondare, inte så spännande.
Gudarna ska veta att ja försöker att inte klaga, jag försöker att upprätthålla en fasad så dom i min närhet ska slippa se hur dålig jag e, bättre att jag bryter ihop i min ensamhet antingen när ja ska sova eller så låser ja in mig på toa, börjar bli en vana att göra detta ngn gång var dag =/
Känner mig hopplös o värdelös på många jävla plan... hatar det, vill känna mig värdefull och att jag faktiskt bidrar med ngt i detta hem, men känner mig mest som en börda för allt o alla...